Okei, kiitos!
Kiitos paljon!
Kiitos. Miten menee?
Missä mennään?
Kiitos.
On ilo olla täällä...
satumaisen Atlantan alueella Georgiassa.
En tiedä, miksi tulin tänne kesäkuussa.
Mutta on kiva olla täällä.
En ajatellut.
Ulkona on naurettavan kuuma. Se on kamalaa.
Tässä kuumuudessa ymmärtää täkäläisen rasismin.
Miten täällä voi tulla toimeen kenenkään kanssa?
"Katso noita tuolla juomassa jotain kylmää!
Limonadi on valkoisia varten!"
Eli...
Mitä olen tehnyt elämälläni? Yritän päästä kuntoon.
Vihaan kuntosalia. Päätin syödä kasvisruokaa kahdesti viikossa.
Se on karua.
Selviän vain viiteen asti.
Olen tajunnut erään asian itsestäni.
Jonkin eläimen pitää kuolla joka päivä, jotta minä voin elää.
Joltain eläimeltä leikataan pää poikki,
tai se kynitään,
tai sitä vedetään köniin, jotta meikäläinen pysyy hengissä.
Olen kokeillut kuskusta sun muuta.
Se on kamalaa.
Yhden ohjelman mukaan, jos kaikki alkaisivat vegaaneiksi
tai kasvissyöjiksi tai jotain sinne päin...
Rehuja siinä syötiin.
Se kuulemma tekisi hyvää ympäristölle.
Lehmät seisoskelevat pelloilla, ja kun ne piereskelevät,
kaasu tekee jotain ilmakehälle.
Kässäättekö?
Semmoista se on.
"Jos kaikki olisivat vegaaneja, ilmasta tulisi...
Jos kaikki ajaisivat sähköautoa
tai käyttäisivät lumikenkiä..."
Kukaan ei uskalla sanoa totuutta.
Kukaan ei sano: "Ihmisiä on 85 prosenttia liikaa."
Siinä se on.
Olen valittanut väestöongelmasta
jo kolmessa esityksessä.
Olen odottanut,
että joku poliitikko uskaltaisi sanoa sen,
muttei kukaan sano.
Tämähän on demokratia.
Täällä ei voi puhua rehellisesti, koska tarvitsee ääniä.
Tuo on surkea vaalilupaus.
Ei voi sanoa: "Jos pääsen valtaan,
käynnistän ohjelman,
jonka tavoitteena on tuhota teistä 85 prosenttia.
Planeetta ei voi elättää näin montaa...
En lopettanut vielä!
Valinta ei ole satunnainen.
Istuintenne alla on monivalintakysely.
Jollette tuoneet lyijykynää, tiputte suoraan."
Niin ei voi toimia.
Pitää olla kiva.
Etenkin nykyään pitää olla helvetin kiva.
Ongelmia ja ääriryhmiä on kaikkialla.
Jengi valittaa aina kun joku avaa suunsa.
"Kuulumme ryhmään."
Pitää pyytää anteeksi.
"Anteeksi shar pei -koirien omistajille.
En tarkoittanut sanoa koirianne rumiksi."
Eikö vain?
Ryhmänne voi painua helvettiin. Mitä siihen sanotte?
Montako teitä on, kaksi miljoonaako?
Tässä maassa on 400 miljoonaa asukasta. Kukaan ei välitä.
Eikö vain?
Kuka liittyy johonkin ryhmään?
"Tänään taidan liittyä ryhmään."
Vain luuserit käyvät tapaamisissa.
Suhtaudun samalla lailla ihmisiin, jotka hermostuvat
esimerkiksi homojalkapalloilija Michael Samista,
joka suuteli poikaystäväänsä.
Kaikki vain valittavat.
Itsepä katsoitte pelaajien valintatilaisuutta.
Pitää olla aikamoinen luuseri,
että jaksaa katsoa sitä kierroskaupalla.
"Jets valitsee seuraavaksi.
Se tarvitsee pelinrakentajan.
Puolustuksessa on parantamisen varaa."
Se on kuin kävisi valmistujaisissa,
joissa ei edes tunne ketään.
Sitä vain istuu ja tuijottaa.
Listat julkaistaan seuraavana päivänä.
Listalla on kaikki pelaajat ja joukkueet.
Kuka sellaista paskaa katselee?
Niitä haastatteluja.
"Miltä tuntuu olla Buffalo Billsin jäsen?"
"Se on siunaus. Haluan kiittää Jumalaa.
Yritän parhaani. Tämä on upea joukkue.
Toistelen samaa paskaa kuin edelliset 80."
Joo.
Olen iloinen suukosta. Olisi ottanut suihin.
Niin.
Synttärikakkua suussaan ja joulupukin hattu päässään
ihan vain pilatakseen koko vuoden.
Lippu kädessään. Siinä meni itsenäisyyspäiväkin. Miettikää.
Niin.
Helvetin idioottiryhmät.
Niiltä pyydellään anteeksi, kuin niillä olisi valtaa.
Jos on kusipää, pitää pyytää anteeksi.
Muussa tapauksessa ryhmät painukoot helvettiin.
Ne kerjäävät vaikeuksia kuin pikkulapset.
Olin keikalla Dallasissa. Joku tarjoilija kirjoitti taululle:
"Sekä viina että väkivalta ovat parhaimmillaan perhepiirissä."
Kässäättekö?
On pakko myöntää, että vitsi oli helvetin hyvä.
Siinä ei ole mitään turhaa. Joka sanaa tarvitaan.
Jos yhdenkin poistaa, vitsi ei toimi.
Se on täydellinen vitsi, ja sillä hyvä.
Jos yksi henkilö ei pidä siitä ja pyytää pyyhkimään sen pois,
vuoropäällikkö voi sanoa: "Tuo on huumoriamme.
Ota kalja tai painu helvettiin. Tällaista meillä on."
Asiakas ottaa kuvan ja lataa sen Facebookiin.
Äkkiä jengi alkaa valittaa. Vuoropäällikkö ja tarjoilija erotetaan.
Yhden vitsin vuoksi.
Mitä sen vitsin oikein
kuvitellaan aiheuttavan?
Kuvitellaan, että sen lukee mies, joka ei löisi naista.
Hän ei löisi naista. Eihän naisia voi lyödä.
Oletteko nähneet, miten naiset kaatuvat? Kuin pikkulapset.
Kuin kaatuisivat ensi kertaa. He eivät ota käsillä vastaan.
Se on kammottavaa. Ei naisia voi lyödä.
Mitä siis yritätte sanoa?
Väitättekö, että joku, joka ei löisi naista,
astuu baariin, lukee vitsin
ja ajattelee: "Hetkinen!"
Sehän on idioottimaista.
Monessa kyltissä kielletään lyömästä naisia.
Heitä lyödään silti.
Mitä vaimonhakkaajat tekevät kotimatkalla?
Keskittyvätkö he ajatukseen vaimon lyömisestä
niin täysin, etteivät näe mitään ympärillään?
Eivät varsinkaan "Älä lyö vaimoasi" -mainostaulua.
He lyövät silti.
Oliko tuo liian outoa?
Tekivätkö urut tästä turhan kieroutunutta?
"Lupaa Jeesukselle hakata vaimoasi."
Tiedättekö uskonnolliset ohjelmat?
Oletteko nähneet kaveria nimeltä Joel Osteen?
Hän puhuu niin täyttä paskaa, ettei avaa silmiään puhuessaan.
"Vannokaa Jeesuksen nimeen... Onko täällä ketään?"
Hän ei uskalla avata silmiään.
"Tahdotteko mehujäätä? Jeesus tarjoaa mehujäätä.
Hän tahtoo, että otatte sen."
Ja se sähkönsininen matto.
Kaikki joutuvat vaikeuksiin ryhmien vuoksi.
Miettikää, miten moni vanhus joutui vaikeuksiin tänä vuonna.
Vanhuksethan joutuvat vaikeuksiin.
Se vanha rouva, joka leipoo pikkuleipiä
Food Networkin ohjelmassa.
Paula Deen. Hän joutui vaikeuksiin,
koska piti orjuusteemaiset häät tai jotain.
On toki ymmärrettävää haluta omaperäiset häät.
Teemat ovat käyneet vähiin.
Pitää käyttää mielikuvitustaan,
jos tahtoo tyrmätä vieraat luovuudellaan.
Pidän holokaustiteemaiset allasbileet myöhemmin tänä kesänä.
Ihan totta.
"Kaikki altaaseen, ja."
"Se oli samaan aikaan loukkaavaa ja virkistävää.
En tiedä, mitä mieltä olisin."
Paula joutui vaikeuksiin.
Se Duck Dynastyn vanha punaniska joutui vaikeuksiin.
Clippersin omistaja joutui vaikeuksiin.
En yritä puolustella näiden ihmisten tekoja.
En ollenkaan.
Minua suututtaa, ettei missään vaiheessa skandaalia
mainittu näiden ihmisten ikää.
He ovat ikivanhoja.
Mitä hittoa?
Ettekö ole kysyneet isovanhemmalta väärää kysymystä?
Siinä voi käydä hullusti.
"Hei, palataan pikkuleipiin, mummi!
Unohdetaan tuo. Mitä helvettiä?"
He ovat vanhoja.
Mitä oikein odotitte?
Toden sanoakseni
Clippers-tyyppi tuomittiin liian ankarasti.
Hän ei pärjännyt hullummin 80-vuotiaaksi valkoiseksi äijäksi.
Hän ei käyttänyt N-sanaa.
Se on uskomatonta 80-vuotiaalta valkoiselta ukolta.
Hänen olisi luullut viljelevän N-sanaa.
Hän ei sanonut sitä kertaakaan!
Kuunnelkaa nauha uudelleen.
Instagramia lukuun ottamatta äijä on liberaali.
Hän sanoi: "Niiden kanssa saa hengailla ja harrastaa seksiä,
kunhan ei mainosta sitä Instagramissa."
Tuon oudommasta, pikkutarkemmasta rasismista
en ole ikinä kuullut.
Instagramia lukuun ottamatta äijä oli ennakkoluuloton.
"Rakentakaa lumiukkoja, käykää vesipuistoissa
ja hierokaa mahojanne vastakkain,
kunhan ette mainosta sitä Instagramissa."
"Entä Facebook?"
"En minä Facebookista välitä!
Pitäkää se poissa Instagramista!"
Joo.
Äijä on tosiaan 80-vuotias.
Laskekaa siitä. Tyyppi on syntynyt vuonna 1934.
13 vuotta ennen kuin Jackie Robinsonista tuli eka musta pelaaja.
Ensimmäiset 12,5 vuotta elämästään hän katsoi valkoista baseballia,
eikä siinä mitään.
Ensimmäiset 12,5 vuotta. "Seuraavaksi Ville Valkonaama.
Pekka Punaniska otti hienon kopin!
Uskomatonta, sitten Late Lakana!
Tämä on hieno päivä pelata palloa.
Valkoinen peli, valkoiset pelaajat."
Ukon vanhemmat kuuluivat sukupolveen, joka viimeisteli
amerikanintiaanien kansanmurhan.
Heiltä hän oppi aakkoset.
"A, B, C, D, E...
Karkottakaa tuo villi tontiltani!
Häivy!
Luulin, että tapoimme teidät jo!
Pankaa heidät aitaukseen!
H, I, J, K..."
Mitä oikein odotitte?
Tiedättekö, minkä rikoksen Clippersin omistaja teki?
Hän eli liian pitkään.
Jos hän olisi kuollut vuonna 1969 tai -70, kukaan ei olisi huomannut.
Miettikää Walt Disneyä. Hän oli tunnettu juutalaisten vihaaja.
Mutta hän kuoli 70-luvun alussa. Kukaan ei välitä.
Hänellä on linna ja lauma hiiriä.
Kukaan ei välitä.
Tämä tyyppi jäi henkiin.
Ihminen voi elää liian pitkään.
Todellakin voi.
Lakkaa sopimasta joukkoon.
Olen varma siitä, että äijää
pidettiin hippinä 1940-luvulla.
Tiedättekö?
Hän hoki: "Niiden kanssa saa hengailla
ja harrastaa seksiä."
Äijän isä suuttui.
"Kuulehan. Pysy omiesi parissa."
Se on totta.
Elämä kulkee ihmisen ohi, jos hän elää pitkään.
Ihmisellä on 25 tai 30 vuotta aikaa
omaksua niin paljon kuin ehtii, ja sitten se on siinä.
Niillä main ihminen menee naimisiin ja kaikki on ohi.
Hän saa pari lasta ja joutuu kuplaan.
Hän ei ehdi kiinnittää huomiota maailman tapahtumiin.
Joutuu hoitamaan lapsia. "Se paskantaa kaikkialle!
Älä ala murhaajaksi! Älä koske siihen!"
Siihen jää jumiin.
Kolme neljä lasta merkitsee 25 vuoden tuomiota.
Heidät pitää luotsata collegeen.
Yhteiskunta jatkaa raksuttamista.
Kun lapset on hoidettu ja ihminen astuu kuplasta...
hän ei tiedä, mitä kaikkea on tapahtunut.
Hän palaa levykokoelmansa pariin.
Joku tyrkkää mikrofonin käteen, ja sitten joutuu vaikeuksiin.
Se on surullinen tosiasia.
Ihminen vanhenee, ja elämä kulkee ohi. Tunnen sen.
Olen 46-vuotias. Minulla ei ole lapsia, mutten pysy tahdissa.
Olin menossa college-keikalle
ja yritin selvittää, mistä ne penskat tykkäävät.
Olin 24, kun vikan vuoden opiskelijat syntyivät.
Halusin selvittää, mistä he tykkäävät.
Kai he tykkäävät DJ-musiikista tai muusta paskasta.
Päätin katsoa jotain sellaista.
Tiedättekö?
Halusin vertailukohtia.
En halunnut tulla keikalle kuin vanha koomikko:
"Mikä sitä Monica Lewinskya vaivaa?
Se Y2K on hullu juttu. Toimiiko stylus-kynäni?"
Panin musaa soimaan. Kestin 90 sekuntia.
Yritin pitää mieleni avoimena. "Nyt kuunnellaan."
Tunsin itseni vanhaksi.
"Ei tämä ole musiikkia!"
Tiedättekö?
"Kun olin lapsi, muusikot pukeutuivat naisiksi ja lauloivat paholaisesta.
Se oli musiikkia!
Joka levyllä oli yksi balladi. Video alkoi mustavalkoisena
ja muuttui värilliseksi kitarasoolon kohdalla.
Se oli musiikkia."
Niin.
Elämä on kulkenut ohitseni.
Joudun vaikeuksiin. Transsukupuoliset urheilijat?
En ymmärrä heitä.
Kyllä sukupuoltaan saa korjata, mutta olen urheilufani.
Minulle on uusi ajatus, että urheilija voi olla mies.
Voi olla maailmanlistan sijalla 80.
Sitten leikkaa kalun pois, pukee rintsikat
ja onkin maailman paras tenniksenpelaaja
miehekkäine hartioineen.
Se tuntuu epäreilulta.
Tällainen vanhus voi tosin olla väärässäkin.
Huhujen mukaan transseksuaaleja on vapaaottelijoissakin.
Sitä ei voi sallia.
Kuvitelkaa nyt. Munaton mies hakkaa naista.
Jessus!
Tyyppi voisi yhtä hyvin lyödä naista irrotetulla kalullaan.
"Pysy paikallasi!"
"Uskomattomat muuvit!"
Niin.
En sano, että ne tyypit ovat oikeassa tai että minä olen.
Tiedän, että olen ääliö.
Se, mitä Duck Dynasty -tyyppi sanoi, oli väärin,
mutten tajua järkytystä.
Hän puhui homofobisesti, ja se oli muka uskomatonta.
Minusta se oli helppo uskoa.
Olisin lyönyt 90-prosenttisesti vetoa sellaisten juttujen puolesta.
10 prosentin epäilyksen vara täytyy jättää.
Onko se teille tosiaan järkytys? Tyyppi on parrakas punaniska.
Hän istuu veneessään suolla ja ammuskelee tuholaisia.
Mitä oikein odotitte?
Odotitteko edistysmielisiä ajatuksia homoliitoista?
Niin.
Oletteko muka yllättyneitä?
Tyypin mielipiteet...
Arvatkaa, mikä on hulluinta. Ne homofobiset jutut
on lainattu kirkolta. Eikö niin?
Raamatussa lukee jotain sellaista.
En itse ole lukenut sitä.
Yritin kerran. Se pitäisi päivittää.
iTunes päivitetään joka kuudes päivä.
Eikö kieltä voisi päivittää
hiukan käyttäjäystävällisemmäksi?
Eikö?
Sieltä ne ajatukset kumpuavat.
Ei ole sen tyypin vika,
että hän kävi pyhäkoulua joskus 1949.
Ne ajatukset ovat kirkolta. Se aivopesee ihmisiä.
Älkää taputtako. Minä en lue.
Seuratkaa jotakuta toista.
Ihmiset aivopestään kirkossa.
Sinne tullaan aivot tyhjinä. Ne täytetään kuin munkki.
Kävijät aivopestään. "Toistakaa kaikki perässämme.
Kerran vielä, niin pääsette kotiin leikkimään."
"Hyvä on. Minä toistan.
Toistan vielä kerran.
Saanko nyt lähteä leikkimään?"
Lapset toistavat kaiken.
Hyvät, pahat ja kauhistuttavat asiat.
Otsaan liimataan tarra.
"Olet nyt iso poika."
"Minusta taidetaan tykätä!"
Lapsi jatkaa elämäänsä.
Hän käy collegen ja valmistuu englannin maisteriksi.
Hän tekee niin kuin se punaniska ja keksii sorsapillin,
tai mikä sen nimi nyt onkaan.
Vanha sanoo: "Kvaak."
Uusi pilli sanoo: "Kvaak, saatana."
Äijä rikastuu, saa oman TV-sarjan ja nauttii olostaan.
Yllättäen esitetään sama kysymys
kuin pyhäkoulussa 60 vuotta sitten.
Hän nousee seisomaan aivopestynä.
"Jeesus tykkäsi portoista ja spitaalisista muttei homoista."
Jengi vetää pultit, ja ukko on ihmeissään.
"Niin siellä sanottiin!"
Opettajat ovat kuolleita. "Minne he katosivat?
Enkö olekaan kiltti poika?"
Hän on pelokas vanhus veneessä, ja hänelle huudetaan.
En tajua.
En tajua GLAAD-järjestöä.
Se edustaa homoja ja lesboja
ja ryhmiä, joita en muista.
Miksi ryhmä kävi ukon kimppuun?
Miksei se syyttänyt Raamatun kirjoittajia?
"Voisitteko repiä pois nämä pari sivua?"
Eihän se onnistu. Vatikaani on kaupunkivaltio.
Valtion ympärillä on muurit.
Siellä lakaistaan pedofiliakin maton alle.
Puheluihin ei vastata.
"Mitä tapahtui? Painu helvettiin."
Ei siellä välitetä.
Opin jo kauan sitten, että ihminen tykkää mistä tykkää,
mutta minä en tykkää uskonnollisista jutuista.
Siksi jätin uskontoni.
Halusin olla rehellinen itselleni. En viihtynyt kirkossa.
Siellä ei ollut kiva käydä.
En viihtynyt osittain, koska olen laiska.
En jaksaisi herätä sunnuntaisin.
Lisäksi olen jo kuullut ne tarinat.
Olen kuullut ne monta kertaa, eikä Jeesusta näy vieläkään.
Siellä märehditään samaa kamaa.
Eikö vain?
Toinen syy oli,
että halusin olla rehellinen.
Omassa uskonnossani oli järkeä ja muut kuulostivat tyhmiltä.
Ihan totta.
En tarkoita kaikkien uskontojen perusteita.
Uskojen perusteissa on aina järkeä. Tyyliin kymmenen käskyä.
"Älä tapa ketään.
Älä kajoa vaimooni. Tuo pyörä on minun."
Siinä on järkeä.
Olen rikkonut aika lailla
kaikkia käskyjä vastaan paitsi viidettä.
En ole vielä tappanut ketään.
Koen kyllä sellaista murhanhimoa, että pystyisin siihenkin.
Esimerkiksi kun joku riisuu lentokoneessa kengät
ja alta paljastuvat kultavarpaiset sukat
ja ihminen panee nilkat ristiin
ja alkaa hieroa jalkojaan yhteen.
Näen koko jutun.
Kiertäisin sukan näin.
Eikö vain?
Voin kuvitella kaiken. Katsotaan.
Onhan tässä aikaa.
Tarinat maailman synnystä,
elämän tarkoituksesta ja tuonpuoleisesta
kuulostivat tyhmiltä muissa uskonnoissa.
Asun Los Angelesissa.
Siellä on skientologeja.
Kun ensi kertaa kuulin skientologiasta,
se kuulosti tyhmemmältä kuin mikään ikinä.
Joo!
Onko messiaanne nimi Ron?
Ron!
Hän ei elänyt tuhansia vuosia sitten, joten asioita ei voi salata.
Hän eli 45-50 vuotta sitten.
Hänellä oli ajokortti ja sosiaaliturvatunnus.
On olemassa video, jolla hän satuttaa varpaansa. "Hitto!"
Hän kai kyllästyi työhönsä pikaruokalassa.
"Taidanpa perustaa uskonnon. Tyypit, odotetaan avaruusalusta.
Kaikki saavat lenkkarit. Tämä on Tom Cruise.
Yritämme puhdistaa teitä."
Nämä eivät ole suoria lainauksia.
Myönnän sen rehellisyyden nimissä.
Tuohon he silti suunnilleen uskovat.
Sanoin heitä tyhmiksi,
vaikka itse tavallaan uskon
neitsyeen,
jonka vauva käveli vetten päällä, kuoli ja heräsi henkiin.
Eli...
Niin.
Minusta se kuulosti järkevältä.
Eräänä päivän tajusin miettiä,
miksi niissä jutuissa muka on enemmän järkeä.
Skientologeilla on avaruusalus.
Heillä on avaruussukkula ja lenkkareita.
Voin samastua siihen.
Miksi se kuulostaa tyhmältä?
Koska kuulin tarinan aikuisena.
Oman uskontoni tarinan kuulin nelivuotiaana.
Silloin uskoin myös läskiin äijään,
joka jakaa lahjoja jouluisin.
Uskoin hammaskeijuun ja pääsiäispupuun.
Miksei parrakas vauva voisi vetää moonwalkia järven yli?
Miksei hän voisi loihtia katkarapuja tyhjästä tai jotain?
Totta kai siinä on järkeä.
Kun kasvoin isommaksi, uskomukseni karisivat.
"Poikani, läskiä ukkoa ei ole. Lahjat ovat meiltä.
Hammaskeiju on äitisi, eivätkä puput muni.
Nuo tissit ovat silikonia, ja koripallossa pelataan sopupelejä!
Useimmat haaveistasi eivät toteudu!"
Eikö vain?
Minulle valkeni totuus maailmasta.
Vain yhteen tarinaan ei kajottu.
Se oli helvetin massiivinen tarina.
Minun oli tehtävä päätökseni.
Halusinko olla ihminen, joka takertuu tarinaan?
"Tuo loukkaa syvästi meitä kristittyjä."
Halusinko olla sellainen kusipää?
Ryhtyisinkö tapakristityksi, joka tasapainoilee aidalla?
"Käyn kirkossa pari kertaa vuodessa.
Kun vanhempani ovat kylässä,
esitän käyväni jatkuvasti, vaikken käy ollenkaan."
Viimeinen vaihtoehtoni oli
luopua koko roskasta.
Luopua kokonaan.
Päästää vihdoin irti niin kuin curlingissa tehdään.
Tiedätte varmaan.
Curlingissa se heittäjä tai joku
liukuu jäällä kiven kanssa.
Hän keskittyy ja liukuu.
Yleisö luulee, että hän jatkaa loppuun asti,
että hän ja kivi ovat tiimi, mutta äkkiä hän päästää irti.
Kivi jatkaa matkaa, ja mies pysähtyy.
Niin tein uskonnolleni. Päästin irti.
En paasannut kenellekään. Irrotin vain otteeni.
"Kolmantena päivänä hän nousi kuolleista..."
Minä vain liu'uin pois.
Nyt olen oudossa tilanteessa,
jossa en edusta mitään uskontoa.
Olen vapaa agentti.
Haluaisin uskoa johonkin,
joten olen kysellyt ihmisiltä eri uskoista,
mutten ole löytänyt mitään.
Yritän pitää mielen avoimena. Esiinnyin Helsingissä.
Siellä ollaan luterilaisia ja uskotaan,
että kuoltuaan ihminen pysyy kuolleena.
Hän makaa maassa kuin kyyhkysen raato. Peli on pelattu.
Se räjäytti tajuntani.
Minun uskonnossani noustaan viimeiselle tuomiolle.
Jumala näyttää DVD:ltä huippuhetket.
"Enpä oikein tiedä tästä kohdasta.
Selitätkö, mihin pyrit?"
Tämä on ehkä ylimielisin lausuntoni tänään,
mutta minua ärsyttää ajatus tuomituksi tulemisesta.
Jos joku tosiaan tuomitsee minut,
eihän siinä ole järkeä.
"Itsepä loit minut. Oma moka.
Älä sysää vastuuta minulle."
Jessus.
Annoit minulle vapaan tahdon ja loit huorat.
Sain huonon matikkapään.
Etkö arvannut, että mopo lähtee käsistä?
Annoit minulle huonot eväät ja nyt kehtaat
kyseenalaistaa oman luomistyösi.
Jos minä valmistaisin auton, joka ei käynnistyisi,
en tuomitsisi sitä helvetin tuleen.
"Senkin pirulainen!" Ja tuikataan tuleen.
Alkaisin ratkoa ongelmaa.
Onko tankissa bensaa ja akussa virtaa?
Isot ongelmat vaatisivat ammattiapua, mutta uskoisin luomukseeni.
Yrittäisin auttaa.
Uskontoni on ihan älytön.
Minut kasvatettiin uskomaan,
että itse voin päästä Taivaaseen
mutta osa perheenjäsenistäni
ja ystävistäni ehkä ei.
Siinä ei ole järkeä.
Mitä kivaa Taivaassa sitten on?
Istun siellä ja odotan ystäviäni.
"Missä he viipyvät? On kulunut jo 150 vuotta.
He varmaan söivät paljon ruusukaalia tai jotain.
Ehkä he joogasivat."
Eräänä päivänä tajuaisin, etteivät he ole tulossa.
Olisiko Taivaassa silti kivaa?
Jeesus tulisi paikalle.
"Miten menee? Eikö täällä olekin mahtavaa?"
"Kivempaa olisi, jos ystäväni ja sukulaiseni
eivät palaisi helvetin tulessa.
On vaikea nauttia Taivaasta,
kun miettii läheistensä kohtaloa.
En pyytänyt sinua tänne, jätkä.
Tulit silti tyhmissä sandaaleissasi.
'Hei, mitä kuuluu?'
Miksi tulit tänne?
Voit sanoa isällesi, että minä viis veisaan kaikesta.
Olen jo päässyt sisään.
Potkitaanko minut pois takautuvasti?
Painu helvettiin. Arvasin, että Jeesus on tuollainen."
Pomon poika on aina kamala.
Helvetin omahyväinen.
Luterilaiset uskovat, että kuolema on lopullinen.
Ihminen jää kuolleeksi.
Miten tottuu ajatukseen siitä, ettei ole olemassa?
En tottunut siihen.
Tyyppi kysyi: "Muistatko, millaista oli ennen syntymääsi?"
Sanoin, etten muista. "Se on aivan samanlaista."
Ajatus oli järjetön ja kauhistuttava.
Vanhemmiten minusta on tullut pelokas.
Olen kehittänyt uusia pelkoja. Pelkään lentämistäkin.
Aiemmin en pelännyt, enkä vieläkään pelkää aina.
Kammoan pieniä lentokoneita.
En pidä niistä, eikä se liity itse koneeseen.
Luotan koneisiin mutten lentäjiin.
Minusta tuntuu, ettei lentoyhtiökään luota.
Siksi lentäjälle on annettu pieni kone.
Lentoyhtiö uskoi hänen vastuulleen 28 henkeä.
Se on pehmeä lasku.
"Toivottavasti tuot takaisinkin 28 henkeä.
Jos selviät tästä,
lennät reittiä vähän aikaa eikä kukaan valita
eikä mitään aaltoliikettä tule,
saat lentää 35 matkustajan konetta.
Joskus lennät jumbojettiä."
Siinä on sitä vauhtia.
Isojen koneiden lentäjät osaavat asiansa.
Lentäjä on rautahermoinen sotaveteraani.
Hänelle lentäminen on helppo nakki.
Matkustajat valittavat rikkinäisistä kuulokkeista.
Lentäjä viis veisaa. Hän nukkuu.
Hän on älyttömän pitkästynyt.
Hän on tosimies.
Lensin kerran Albanyyn New Yorkin osavaltiossa.
Harva käy siellä.
Kone oli pieni, mutta kaikki näytti hyvältä.
Kone kohtasi yllättäen turbulenssia.
Kun se loppui, nauroimme hermostuneesti.
Sitten se jatkui pahempana.
Koneen runko päästi ihmeellisiä ääniä.
Joku tyyppi takanani alkoi päästellä akkamaisia ääniä.
En ikinä ole pelännyt niin.
Vain naiset ja lapset saavat pitää sellaista ääntä.
Tyyppi oli 37-vuotias, viiksekäs mies.
Karvani nousivat pystyyn.
Rukoilin, vaikken edes usko korkeampiin voimiin!
Rukoilin voimaa kääntyä ympäri ja sanoa:
"Ole jo helvetissä hiljaa.
Ole mies ja tukahduta nuo äänet.
Tukahduta ne, kiellä tunteesi, esitä itsevarmaa.
Käyttäydy kuin mies."
Jessus sentään.
"Luuletko, etten ajattele samaa?
Ajattelen minä!
Miten meitä auttaisi, jos liittyisin kuoroon
ja tekisin tästä koneesta kummitusjunan?"
Arvatkaa, mikä on pahinta?
Joku nainen rakastuu siihen mieheen,
nai hänet ja tekee...
hermoheikkoja lapsia.
Se heikentää ihmisrotua.
Ihan totta.
Muistatteko
Discovery Channelin eläinohjelmia?
Nykyään siellä rakennetaan autoja, mutta ennen oli eläinohjelmia.
Nykyään on pelkkiä autoja.
"Odotan innolla uutta kaasutintani.
Kaasutin ei sopinut."
"Miten niin ei sopinut? Nyt isä suuttuu."
Aikaa on aina liian vähän. Se on idioottimaista.
"Tämän pitää valmistua torstaiksi!"
Tai mitä? Peruuko asiakas tilauksen?
"Auto valmistuu, kun valmistuu.
Kyse on turvallisuudesta. Jarrutkin on hyvä olla.
Mene vaikka lounaalle."
Ennen vanhaan
kanavalla oli eläinohjelmia.
Huomasin erään asian.
Tämä päti kaikkeen leijonista hyönteisiin.
Jos uroksessa oli ripauskin
akkamaisuutta, naaraat kieltäytyivät seksistä.
Se oli siinä. Elämä oli ohi.
Muurahaispesää ei herunut koko kahdeksan päivän pituisen elämän aikana,
koska uroksen jalat tärisivät tuulenvireestä
ja naaras näki sen.
"Pysykää loitolla tuosta uroksesta.
Se voi vaarantaa koko keon.
Stacy, kuuntele."
Ihmiset ovat empaattisia. Naiset rakastuvat eri syistä.
"Mies on mukava.
Hän käyttää villapaitoja.
Hän tykkää leipoa.
Hän kuuntelee juttuni loppuun."
Ovathan nuo hyviä ominaisuuksia, mutta naisen tulee tajuta,
että sellaisen miehen ottaminen on arpapeliä.
On paras toivoa, että kirvesmurhaaja
meneekin naapuriin.
Jos murhaaja tulee teille,
tämän miehen pitäisi suojella sinua.
Sen sijaan hän huutaa sinua kovempaa ja korkeammalta,
kun tappaja tulee ovesta läpi.
Käännyt ympäri ja näet sen pelkurin jalat,
kun hän pakenee ikkunasta.
Se on riskipeliä.
Tiedän, että tuomitsin äijän turhan jyrkästi.
Pelkäsin ihan yhtä paljon kuin hänkin.
Ainoa ero oli, etten huutanut ääneen.
Sitä miestä oli selvästi halattu lapsena liikaa.
Häneltä oli kyselty kuulumisia.
Kaikkea sellaista turhaa.
Se on viestini teille.
Kaikkien pitää lakata halaamasta lapsianne.
Tuhoatte tämän maan.
Tyttöjä saa kyllä halata. Heitä pitää halata.
Halatkaa niin, ettei heistä tule horatsuja.
He oppivat, että olette hyviä miehiä ja etsivät hyvän miehen itselleen.
Niin pitää tehdä.
Poikia voi halata vähäsen.
Kolmen halauksen välein pitää antaa ympäri korvia.
"Ei se sattunut. Nouse ylös."
En tiedä teistä, mutta minä en ole
tunteilevasta perheestä.
"Soita, kun pääset perille."
Ei mitään sellaista.
Äitini halasi minua muistaakseni
kerran lapsena ja kerran, kun muutin pois kotoa.
Silloinkin halasimme velvollisuudentunnosta.
Tai yritimme. Olimme jäykkiä kuin hiilihangot.
Melkein löimme päämme yhteen.
Se oli kamalaa.
Se halaus nousee toisinaan mieleeni, kun ajan autoa.
Muisto on niin kamala, että minun pitää huutaa se pois.
Ajelen muina miehinä ja sitten huudan.
Onko kukaan samanlainen?
Huudatteko ikinä ahdistustanne ilmoille?
Minulla on sellainen tapa.
Katumukseni nousee pintaan suihkussa.
En tiedä, miksi.
Suihkussa on kai aikaa ajatella.
Muistelen tempauksiani kolmannella
ja sitä, miten nolasin itseni,
ja puran niitä tunteita suihkussa.
Vaimoni kysyy, onko kaikki hyvin.
Vastaan: "On. Käänsin veden vahingossa liian kuumalle.
Poltin itseni."
"Taasko?"
Niin.
Joo.
Kysyin asiasta äidiltäni, kun pääsin näkemään maailmaa
ja näin muita perheitä.
Kysyin: "Miksemme me ikinä halanneet?
Tiedätkö, mitä tarkoitan?"
Äiti vastasi: "Olisin halunnut halata.
Pelkäsin, että teistä tulee homoja."
"Sitäkö sinä pelkäsit?"
"Oikeastaan isäsi pelkäsi.
Suojelin häntä. Hän pelkäsi.
En kuulemma ymmärrä poikia.
Jos heitä halaa, niin siinä käy.
Avioliitossa on tehtävä kompromisseja.
Joten..."
Äitini ei halannut meitä,
koska isäni mielestä se olisi tehnyt meistä homoja.
Isäni teki minulle hienon palveluksen.
Kuunnelkaa loppuun, ennen kuin alatte blogata.
Muuten päädyn paikallis-TV:n aamuohjelmaan.
"Voiko komedia mennä liian pitkälle?
Eilen Tabernacle-teatterissa..."
Istuisin siellä jonkun juustonaksuja syövän bloggaajan vieressä.
Nyt tehdään näin.
Puolustan isääni, koska näin käy, kun saa lapsen.
Jos ihminen saa lapsen, mitä hän haluaa tehdä?
Antaa paremman lapsuuden kuin itse sai.
Pitää kiinni vanhempiensa hyvistä metodeista
ja unohtaa huonot metodit.
Isäni oli sekaisin, mutta hän yritti tarjota minulle
paremman lapsuuden kuin omansa,
josta hän vaikenee kuin veteraanit sodasta.
Jos isäni lapsuus oli huonompi kuin minun,
häntä kai kasvatettiin tyyliin:
"Ei vaihdeta vaippaa.
Vauva saa hoitaa sen itse.
Painu sateeseen siitä, haiseva vauva!
Anna minun hoitaa tämä!
Miksi seisot siinä, haiseva taapero?"
Isä lähti liikkeelle siitä...
ja päätyi siihen ajatukseen, ettei poikia saa halata.
Selvä.
Jos minä saan lapsia,
kiellän varmaan enää teatterikerhon.
"Poika ei mene teatterikerhoon, koska sanon niin!
Minä hoidan tämän!"
En korjaa kaikkea.
En toki pelkää homoja,
mutta hypoteettinen poikani ei pääsisi teatterikerhoon.
Ei.
Antaisin kyllä
hypoteettisen tyttäreni mennä teatterikerhoon.
Poikani ei saa harrastaa sellaista,
ellei koulu ole sellainen Fame-koulu.
Sellainen luova koulu, jossa kaikki esiintyvät.
Ruokalassa lauletaan:
"Raejuusto, mitä se on?"
Siellä poika saa esiintyä.
Siellä se on OK,
mutta tavallisen peruskoulun eläinten keskellä se ei käy.
Poikahan hakattaisiin.
Alushousut vedettäisiin persvakoon.
Minä aikuisena joutuisin kääntymään rehtorin puoleen.
"Tässä koulussa tapahtuu typeryyksiä."
En tahdo tehdä sitä.
Haluan etsiä sen 8-vuotiaan, joka on suunnilleen näin pitkä.
Etsin poikani kiusaajan,
ja heitän hänet ylösalaisin hiekkaan tai lätäkköön.
Jonnekin, missä ei saa henkeä,
ja jätän hänet sinne.
Kun toinen jalka alkaa sätkiä, penska vetelee viimeisiään.
Silloin nostaisin hänet pois ja tarttuisin kurkusta.
Sanoisin jotain hurjaa.
"Jos tämä toistuu, hakkaan äitisi hengiltä
perheenne koiralla."
Loppu.
Elämäni on muuttunut sen jälkeen, kun viimeksi kävin Atlantassa.
Olen mennyt naimisiin. Se on isoin juttu.
Ihan totta.
Olen siitä iloinen.
Homma oli juuri kääntymässä oudoksi.
Olen 45-vuotias.
"Menen tyttöystäväni kanssa limsalle."
Juhlissa oli outoa.
Ikäiseni ihmiset ovat naimisissa, ja heillä on lapsia.
En osannut sanoa mitään,
kun kaikki puhuivat avioliitosta ja lapsista.
Tunsin itseni lapseksi.
"Pormestariehdokkaan valvoja
edustaa kahta rannikkoa ja puoluetta.
Lähi-idän kriisi on..."
"Se on ohjelma edistyneille oppijoille. Määräaika on 11. toukokuuta.
Kiusaamisen on loputtava."
"pormestariehdokas."
Kun keskustelu kääntyi minuun,
tunsin itseni 8-vuotiaaksi.
"Näkikö kukaan sitä YouTube-videota,
jossa pesukarhu vei kissan ruoan
ja kissa raapi pesukarhua, mutta pesukarhu ei välittänyt?
Se oli tälleen, kuin George Foreman,
ja äkkiä sillä oli kädet.
En tiennyt, että pesukarhuilla on kädet.
Se nappasi ruoan ja juoksi pois tassuillaan.
Tiesittekö te käsistä?"
Nyt olen naimisissa. Seuraavaksi kuuluu hankkia lapsia,
ja olisihan se mukavaa, mutta olen 46-vuotias.
Saattaa olla liian myöhäistä.
Kuolen luonnollisista syistä, kun pentu on 5. luokalla.
Niin.
Heittelemme frisbeetä. "Käytimme näitä lauantaisin."
Romahdan kasvoilleni.
Poika huutaa äidille, että isä nukkuu taas.
Olen jäljessä kaikista.
Ystävilläni on lapsia.
Useimmat ovat ihan OK,
mutta muutama on alkanut kuvitella,
etten minä tajua enää mitään.
He selittävät minulle kaiken.
"Tänään on aika kylmä."
"Et ymmärrä.
Ymmärrät vasta, kun 2-vuotias lapsesi
tunkee lapasen housuihinsa ja yrität..."
Ymmärränhän minä, että heidän elämänsä on monimutkaista,
mutta tunnistan kylmyyden hampaiden kalinasta.
Se on hyvä vihje.
"Lapseni on kuusi." "Minun on seitsemän."
Olen jäänyt jälkeen.
Olen ajatellut, että voisimme adoptoida.
Niin.
Voisimme kierrättää.
Toimisimme ruohonjuuritasolla.
Kaikkea ei tarvitse ostaa uutena.
Se on kuin keittiöremontti.
Tasot tilaustyönä ja loput IKEAsta.
Eikö vain?
Olisi kiva adoptoida.
Jos adoptoin, en kerro ystävilleni.
Ilmestyn jonnekin lapsen kanssa ihan vain ärsyttääkseni.
"Minun on kuusi." "Ja minun seitsemän."
Olisi kiva ilmestyä paikalle 8-vuotiaan kanssa.
"Nyt minä saan kertoa, mitä ette ymmärrä.
Seitsemänvuotiasko?
Odota vain. 8-vuotiaat ne vasta jotain ovatkin.
Kahden vuoden uhmaikä? Odotapa tätä.
Lapsella on yhtäkkiä
kaikenlaisia ongelmia."
Voisin tosiaan adoptoida.
Se on hyvä teko, ja tiedän jo, mitä haluan.
Ihan totta.
Haluan vuoden -07 tai -08 mallin...
jota on pidetty paljon tallissa.
Arvatkaa mitä.
Olisi mahtavaa pelastaa lapsi jostain hikipajasta.
Se olisi huippua. Etsisin lapsen, joka on ommellut tämän paidan.
Ilmestyisin yllättäen tehtaalle.
"Tänne vaan. Tulehan sieltä.
Miten menee? Lähdet jenkkeihin.
On sohva ja telkkari.
Nouse autoon. Muut jatkavat ompelemista,
mutta sinä muutat meille."
Se lapsi olisi taatusti helppo kasvattaa.
Hän on elänyt helvetissä ja iloitsee siitäkin, että saa istua.
Minusta tulisi heti hänen suosikki-ihmisensä.
Veisin hänet kotiin. "Istu vain."
"Saanko tosiaan istua?"
"Käy vaikka makaamaan."
"Tämä sohva on pehmoinen kuin pilvi!"
Tarjoaisin sipsejä ja näyttäisin krikettiä tai jalkapalloa,
hikipajojen urheilulajeja.
Lapsi rakastaisi minua.
Se olisi ensimmäinen pelaajavalintani.
Avaisin pelin sillä.
Seuraavaksi ottaisin vuoden -05 lapsisotilaan.
Tarvitaanhan sitä hyökkäysvoimaakin.
Maailma on sairas. Pikkupojat taistelevat sodissa.
Kaikki voittaisivat. Pelastaisin pojan helvetistä
ja antaisin hänelle lapsuuden.
Jos dollari romahtaa...
tai tulee zombihyökkäys, minulla on tukea.
Minua luullaan ongelmaksi,
mutta vieressäni seisoo lyhyt Chuck Norris...
joka on tappanut 170 ihmistä
todistetusti.
Ne eivät ole mitään satua.
Poika rakentaa liekinheittimen pölynimurista ja leivänpaahtimesta.
Sellaista ei voi opettaa.
Pitäisin varmaan löyhempää kuria
sille lapsisotilaalle.
Voisin olla tiukkakin
sille hikipajan pojalle.
"Käskin sinun siivota huoneesi.
Olen kyllästynyt tähän.
Sinäkin voit siivota, jos haluat.
Sinä olet kiukutellut koko päivän!
Älä edes aloita!
Sanot noin joka kerta.
Ihan joka kerta, vaikka tiedät vastauksen.
Pitääkö se toistaa? Hyvä on.
Tahdotko tietää syyn?
Sinä ompelet. Tajuatko?
Veljesi on tappanut ihmisiä. Tajuatko sen?
Hänen ei tarvitse pedata sänkyään niin kuin sinun.
Hän ei nuku sängyssä
vaan hiippailee pensaikossa kaikki yöt
tosi pelottavalla tavalla.
Painu sinä helvettiin. Hän pelottaa minuakin.
Älä aloita tuota.
Itsepä halusit isoveljen.
Älä aloita.
Hyvä on. Olet oikeassa. Älä enää itke.
En olisi saanut huutaa.
Ajattelin, että jos saisin hänet sisälle
syömään leivonnaisia, hän voisi rauhoittua.
Hän istuu ja tuijottaa meitä
niin kuin Full Metal Jacketissa.
Ei häntä voi palauttaa. Se ei toimi niin.
Siinä hän onkin. Miten menee?
Mitä kuuluu?
Puhuimme sinusta juuri. Suunnittelimme yllätystä.
Oletko kunnossa?
Et kai kyräile meitä?"
Niin.
Semmoista.
En tiedä, olenko liian itsekäs adoptoimaan.
Tilanne vaihtelee. Arvatkaa, mitä haluan juuri nyt.
Opetella lentämään helikopteria.
Se on uusin innostukseni. Tiedättekö, miksi?
Koska asun Los Angelesissa.
Liikenne on perseestä.
Kun sinne laskeutuu, näkee ikkunasta
huonosti suunnitellun kaupungin.
Asemakaavaa ei ole.
Vierekkäin on pilvenpiirtäjä, omakotitalo, ampumarata
ja joku helvetin päiväkoti.
Kässäättekö?
Kaupunki ei toimi hyvässäkään tilanteessa.
Jos dollari romahtaa tai sattuu jotain muuta hurjaa,
minne siellä voi mennä?
Täällä Atlantassa on asiat hyvin.
Luultavasti. Keskusta saattaisi seota.
Täällä kaupungin laidalla ei olisi hätää.
Ette asu aavikolla.
Voitte upottaa naamanne lintujen juoma-altaaseen.
Vettä riittää helposti 30 päiväksi.
LA:ssa ei ole pakopaikkaa.
Siksi rakastan helikoptereita.
Helikopteri on "vitut tästä, meikä häipyy" -kulkuneuvo.
Tarvitsee vain arvioida tilanne.
Zombi lähestyy? Vitut tästä!
Tämä näyttää turvalliselta. Laskeudun.
Kopterilla voi leijua paikallaan.
Voi katsella, kun kaikki tapetaan
ja syödä samalla juustoa ja keksejä.
Kerroin tästä vaimolleni.
Hän sanoi: "Joo, ei."
Hän sanoi sen rakkaudella, mutta se ärsytti silti.
Hän tuntui olettavan, että vastaisin:
"Selvä. Luulin, että saisin lentää kopteria,
mutta sinä sanoit ei, joten en minä nyt saakaan.
Mitkä muut haaveeni jäävät saavuttamatta?
Tiedätkö sen jo vai odotatko, että kysyn?"
Aion silti lentää. Jätän vain kertomatta vaimolle.
Otan tunteja ja läpäisen kurssin
enkä kerro, kun saan lentolupakirjan.
Käyn vain ostamassa valkoisen silkkihuivin
ja ripustan sen olohuoneeseen.
Vaimo kysyy: "Mikä tuo on? Mitä se merkitsee?"
Hän näkee jonakin päivänä.
Kun tilanne on paha ja vaimo on paniikissa,
kaivan oksien alta odottamattoman helikopterin.
"Mikä tuo on?" "Ole hiljaa ja kiipeä kyytiin."
Heitän huivin kaulaan.
Luulette, että kusetan, mutta tämä on totta.
Olen sataprosenttisen vakavissani.
Idean saatuani aloin nähdä koptereita kaikkialla.
Niitä on yllättävän paljon.
Ajan autoa ja tiirailen taivaalle.
Vedän vähän aineita.
"Ne ovat perässäni!"
Näen uutisia helikoptereista.
Tulee mieleen vanha mainonta-anekdootti.
"En tajunnut, paljonko
patjamainoksia on, kunnes tarvitsin patjan.
Äkkiä niitä oli kaikkialla.
Ostin patjan, ja ne katosivat."
Tämä on sama juttu.
Luin yhden uutisen Orange Countysta.
Kalifornian Orange Countyssa
yksi mies oli järjestänyt helikopterikierroksia
30 vuotta ilman onnettomuuksia.
Hän antoi firman pojalleen. Amerikkalainen unelma.
"Rakensin firmaa 30 vuotta. Ole hyvä, poika.
Tuota ylpeyttä perheesi nimelle."
"Hyvä on, isä. Rakastan sinua."
Viisi päivää myöhemmin
pojan piti lennättää pariskuntaa. Vain mies saapui paikalle.
Pojan mielestä se oli outoa,
mutta hän tarvitsi rahaa.
He lähtivät lentämään.
Kymmenen minuuttia myöhemmin mies hyppäsi koneesta.
Viisi päivää sukupolvenvaihdoksesta.
Viisi päivää ilmapalloista ja kakusta.
"Rakastamme sinua, poika. Vaali sukupuutamme."
Kaikkea perinteistä.
Viisi päivää myöhemmin poika aloitteli uraansa.
Hän lensi helikopteria.
"Vasemmalla puolellamme näkyy Orange County.
Rantaviivan pituus on 43 kilometriä.
Turvavyö kiinni. 43 kilometriä rantoja.
Alueesta tuli piirikunta vuonna 1903.
Älkää avatko ovea. Mitä te teette? Älkää.
Seis, pysähtykää!
Mitä helvettiä?
Voi taivas.
Mitä helvettiä?
Voi vittu."
Lennonjohto: "En tiedä, kuka olette, mutta..."
"Joku hyppäsi ulos helikopteristani!"
Viisi päivää.
Luin lisää tapahtuneesta.
Kopterista hypännyt mies oli 61-vuotias.
Hän oli kuolemansairas ja kärsi kovista tuskista.
Sairaus hämmensi lääkäreitä. Hän oli saanut tarpeekseen.
Miehestä tuli saman tien sankarini.
Hän teki urhean päätöksen
eikä lähtenyt kuin pelkuri.
Unilääkkeillä romanttisen komedian ääressä
ja kietoutuneena isoäidin afgaanihuiviin.
Ei mitään sellaista. Äijä lähti kuin mies.
"Vie minut taivaalle. Katselen rakastamaani maata
ja hyppään koneesta kuin supersankari."
Rakastin sitä.
Äijän olisi...
Hänen olisi pitänyt pukeutua viittaan.
Tuntui varmasti ihanalta, kun helikopteri nousi taivaalle.
Mies oli ottanut ohjat omiin käsiinsä.
"Haista pitkät, sairaus. Minä päätän."
Hän repi letkut irti, söi hampurilaisen ja veti kaljan ykkösellä.
"Lennetään taivaalle."
Hän varmaan nosti jalkansa kojelaudalle.
Hän ei edes kuunnellut opasta.
"Rantaviivan pituus on 43 km. Pankaa turvavyönne kiinni.
Alueesta tuli piirikunta 1903.
Älkää yrittäkö avata ovea. Älkää!"
Uskomatonta!
Yksi juttu vielä.
Jätin kertomatta erään pienen asian.
Yksi pieni asia.
Äijä jäi henkiin.
Jep.
Kopteri oli meren yllä 150 metrin korkeudessa.
Sen pitäisi tappaa, mutta äijä kai sukelsi
viivasuoraan kuin Greg Louganis.
Todistajien mukaan hän näytti putoavalta nukelta.
Törmäys oli varmasti hurja.
Mies teki vahingossa legendaarisimman mahalaskun
helikopterista hyppäämisen historiassa.
Se ei muuta itse ajatusta.
Rakastan miehen urheutta ja säälin häntä.
Pudotessaan hän ajatteli: "Enää kolme sekuntia tuskaa.
Kaksi sekuntia!"
Pam!
"Tämä on pahempaa!
Paljon pahempaa!"
Loppu oli onnellinen. Mies kuoli myöhemmin sairaalassa.
Aivan oikein.
Luoja häntä siunatkoon.
Tahtoisin pystyä samaan.
Mihin tästä voi jatkaa?
Viimeksi täällä käydessäni mainitsin,
että halusin ostaa aseen.
Ihan tosi.
Olen luopunut siitä haaveesta.
Vaimoni vastustaa ajatusta.
Kannattaa valita, mitä asioita puolustaa.
Jos opettelen salaa lentämään helikopteria,
en voi jättää asetta lojumaan minne sattuu.
"Meikä tekee tasan, mitä haluaa, onko selvä?"
En tahdo olla sellainen, mutta onhan se masentavaa.
Halusin vain .22-kaliiperisen aseen.
Se sopisi täydellisesti kodin suojelemiseen.
Miksi herra nauraa? Eikö se riitä?
"En minä tiedä.
Olen etelässä. Mitä luulisit?"
Ei taida riittää.
Pitäisi hankkia...
Haulikkoko? .44-kaliiperinen?
Olette sekaisin.
Olette hulluja.
Kysyn teiltä minua pilkkaavilta asehulluilta yhden asian.
"Tuohan on pikkuinen homoase.
Säilytätkö sitä pakaroiden välissä?
Niinkö teet homoaseellesi?
Tarvitset ison aseen."
Kuulkaahan.
Minulla on kysymys teille pyssymiehille.
Oletteko ampuneet ilman korvatulppia?
Oletteko?
Yleensähän ase viedään ampumaradalle,
korviin pannaan tulpat ja päähän kuulokkeet
ja ase otetaan salkusta.
Onhan teillä keltaiset suojalasit?
Katsotte luotien jakautumista ja panette aseen takaisin salkkuun.
Oletteko ampuneet ilman korvatulppia?
Niin joudutte tekemään, jos joku tunkeutuu kotiinne.
Ette ehdi hakea korvatulppia.
Siihen ei ole aikaa.
Ammuin kerran .38-kaliiperisella ilman korvatulppia.
Kunnostin yhden miehen pihaa. Työn lopussa hän tuli ulos.
"Minulla on .38-kaliiperinen. Tuletko ampumaan?
Tuolla on autonromu. Voimme ampua pari laukausta."
Kaikissa muissa osavaltioissa nauretaan hysteerisesti
tässä kohtaa, koska ehdotus on naurettava.
Nyt olen etelässä.
Te istutte ja tuijotatte minua.
"No, mitä sitten tapahtui?
Luulin, että tämä on komediaa.
Luetko päiväkirjaasi? Mitä erikoista tässä on?
Tarina ei ole erityinen."
Ajoin nurmikkoa. Vieras mies tuli ulos aseen kanssa
ja sanoi: "Ammutaanko tällä autonromua?"
Oletteko sentään samaa mieltä?
Ajattelin: "Hittojakos tässä, mennään sitten."
En ollut koskaan ampunut.
Nostin aseen, tähtäsin autoa ja vedin liipaisimesta.
Näin välähdyksen ja tunsin potkun, mutten kuullut mitään.
Vedin liipaisimesta ja kuulin vain...
Ammuin vielä neljä kertaa. En kuullut mitään.
Ääni ei muuttunut. Näin pelkästään välähdykset.
Onko selvä?
Ajatellaanpa sitten teidän aseitanne.
Ihan teoriassa.
Ase on ladattuna yöpöydällänne, eikö niin?
Sanokaa, että on.
Älkää säilyttäkö asetta eri paikassa kuin luoteja.
Aseen pitää olla toimintavalmis.
Kello on kolme aamulla.
Siihen aikaan psykopaatit tulevat.
He ovat liikkeellä aamuneljältä.
He eivät tule kello 18.30, kun ihminen leikkaa kyljyksiä.
"Olen sekaisin. Palaan kohta.
Kannattaa venytellä, koska tästä tulee hurjaa."
Homma ei toimi niin.
Psykopaatit odottavat, että ihminen nukkuu sikeästi aamuyöllä
juuri ennen REM-univaihetta.
Sanotaan vaikka,
että aseenne on ladattu.
Ase on valmiina.
Makaatte sängyssä niin kuin äskenkin.
Yksi jalka on peiton alla ja toinen päällä.
Kello on neljä aamulla.
Psykopaatti kiipeää sisään olohuoneen ikkunasta.
Hänellä on mukanaan sirppi.
Hän kuuntelee.
Hän kuuntelee käytävässä ja kuulee vain...
Hän yrittää kävellä hiljaa.
Te makaatte sängyssä.
Onko selvä?
Äkkiä koira lattialla alkaa murista.
"Mikä hätänä?
Mikä hätänä, poika?
Kuulitko jotain? Mikä hätänä?
Miksi haukut?
Sinähän täriset.
Kuulitko jotain?
Lakkaa pelleilemästä. Huomenna on töitä."
Äkkiä ovi lentää auki.
Näette varjon. Tartutte aseeseen ja ammutte.
Ammutte ohi!
Ette näe mitään, ja nyt ette myöskään kuule.
Kaksi aistia menetetty!
Aiotteko maistaa psykopaatin, kun hän lähestyy?
Jatkatte varmasti ampumista.
Näette strobovaloissa, miten psykopaatti kiertää sängyn.
Hän irrottaa päänne.
Jos teillä olisi .22-kaliiperinen, kuulisitte yhä.
Korvissa soisi, mutta kuulisitte psykon lähestyvän.
Voisitte ampua häntä, ja hän häipyisi.
Ette vieläkään pääse yli siitä, että ase on .22-kaliiperinen.
Hyvä on.
Tulen tässä asiassa puoliväliin vastaan.
Ymmärrän kyllä.
.22-kaliiperinen on askel ylöspäin ilmakivääristä.
Tiedän sen kyllä.
Jos sillä haluaa tappaa ihmisen,
sitä on painettava kalloa vasten
ja lyötävä samalla kun vetää liipaisimesta.
Ymmärrän sen.
Minua ei kiinnosta, kuka täällä on kovin kaveri.
Ilmakivääri riittäisi minulle.
Sama se, kuka hyökkääjä olisi.
Jos alan ampua ilmakiväärillä,
tunkeutujan on peräännyttävä ulos.
Se on fakta.
Jos osuisin kyynärpäähän, ilta saattaisi päättyä siihen.
"Tulen takaisin!"
Yritän parantaa välejäni vaimooni
ja vähentää kusipäisyyttä suhteessamme.
Lentohaaveista en silti luovu.
Sen verran aion taistella.
En aio elää tossun alla ja toistella:
"Tänään leivotaan pipareita."
En ole mies, joka seisoo hartiat lysyssä.
"Vaimo leipoo, ja minä koristelen sokerilla.
En edes tykkää pipareista."
Välillä pysyn lujana, välillä luovutan.
Tilanteen mukaan.
Riitelimme taannoin, ja vaimo julisti raivoissaan:
"Saat luvan nukkua alakerrassa."
Se oli uskomatonta.
En ole kullut mitään ylimielisempää.
Ei toiselle aikuiselle voi sanoa, missä hän saa nukkua.
"Saat nukkua alakerrassa."
Ihan kuin nousisin kiltisti istumaan ja ottaisin peittoni.
"Selvä. Missä päin alakertaa saan nukkua?
Onko tässä hyvä, vai paremminkin tässä?
Missä minun pitää nukkua?"
Ihan pähkähullua. Sanoin: "En nuku alakerrassa."
"Missä sitten nukut?"
"Siellä missä yleensäkin.
Nukun vaikka sinun puolellasi sänkyä, jos haluan.
Et voi mitään. Olen sinua isompi.
Takerrun peittoon. Yritä ajaa minut pois.
Kutittaa ei sitten saa."
Sanoin:
"Minua ei määräillä. Nukun, missä tahdon."
"Sinäkään et voi sanella, missä minä nukun."
"En ole yrittänytkään!"
Se oli klassinen riita.
Kello oli kaksi aamulla. Olimme puolialasti.
Vaimolla ei rintsikoita, pallit roikkuvat kalsareista.
"Haluan sanoa vielä yhden asian.
Tunsin taannoin oloni väheksytyksi."
On uskomatonta, että maailmassa on miehiä,
jotka kuuntelevat tuollaista.
"Moi. Miten menee?"
"Viime yöt ovat olleet rankkoja. Olen nukkunut sohvalla.
Tiedät varmaan tunteen."
En muuten tiedä.
En ymmärrä.
Miten sellaiseen tilanteeseen joutuu?
Mitä sellainen mies pelkää?
Mitä vaimo tekee, jos mies kieltäytyy?
Heittääkö hän miehen kuristusotteella keittiön pöydälle?
Ymmärtäisin sen, jos vaimo olisi vapaapainija.
Silloin kannattaisi totella.
Vaimo uhkaisi lukko-otteella.
"Hyvä on!"
Tai vaimo voisi kuristaa.
Mies heräisi sohvalta 11 minuuttia myöhemmin.
Hän ottaisi takkinsa selkänojalta.
"Tuo on tosi inhottavaa. Aivan epäreilua.
Miksemme kinastele niin kuin muut?"
Puhun nyt järkeä ihmisille,
jotka ovat nukkuneet sohvalla.
Ensimmäinen pelko on käsitelty.
Naiset eivät ole fyysisesti vahvempia.
Toinen pelko on seksin loppuminen.
Ihmisellä on kaksi tervettä kättä. Se siitä.
Se on aivan tyhjä uhkaus. Sen voi tehdä vaimon nähden.
Liittykää rintamaan.
Niin.
En ymmärrä sitä uhkausta.
Kuin joku lukitsisi jääkaapin,
vaikka taskussa on voileipä.
Loppumaton, raamatullinen voileipä,
kuin Jeesuksen itsensä tekemä.
Mitä muuta vaimo voi tehdä?
Hän voi murjottaa.
Ettekö selviä siitä?
Vaimo kävelee TV:n ohi katsomatta...
ja valmistaa herkkuja vain itselleen.
Kuka siitä välittää?
Jos vaimoni tekee niin, alan kommentoida.
"Sieltä hän taas tulee.
Hän taitaa olla vihainen."
Hän ei ole käynyt kimppuuni.
En yllytä teitä kusipäisyyteen.
Vaimo täytyy pitää rehellisenä.
Pankaa vastaan silloin tällöin.
"Hei!"
Olen oppinut naisista vielä erään asian.
Nainen tulee pitää rauhallisena
niin kuin löytökoira.
"Kaikki on hyvin.
Tämä on tosi kivaa.
Minulla on hauskaa.
Ystäväsi ovat kivoja.
Nämä ovat kiinnostavat juhlat.
Olen jutellut ihmisille,
ja minulla on tosi hauskaa."
Niin pitää toimia.
Jos ottaa sen tavaksi, voi joskus panna vastaankin.
Olen tehnyt pienen myönnytyksen.
Riitelemme usein TV:stä.
Tiedättekö?
Olemme molemmat joustaneet.
Vaimoni katsoo toisinaan urheilua ja minä romanttisia komedioita.
Aivan sama. Niissä nörtti saa panna cheerleaderia.
Kyllä sitä voi katsoa.
Siitä tulee hyvälle tuulelle.
Vain ne seksikohtaukset ovat vastenmielisiä.
Ne ovat karmivia.
Ne ovat sovinnaisia. Ollaan lähetyssaarnaaja-asennossa.
On kynttilöitä. Taustalla soi saksofoni.
Ääni mataloituu aina.
Saksofoni kai symboloi penetraatiota.
Koska sitä ei voi näyttää.
Naispäähenkilö on yksiulotteinen enkeli.
90 prosenttia hänen seksuaalisuudestaan jätetään huomiotta.
Ei tukasta vetämistä tai läimäyttelyä.
Naisen seksuaalisuuteen liittyviä tabuja ei rikota.
Niitä ei mainita.
"Paina minut alas, päästä ylös, paina alas.
Kurista mutta anna hengittää, pelottele minua vähän.
Tahdon tuntea voimasi turvallisesti.
Kerro, haluatko sinä."
Fifty Shades - Raiskattu tai jotain.
Niin.
En tajua sitä.
Muistan ensimmäisen kerran, kun nainen halusi, että kuristan.
En tajunnut mitään.
Olin vain innoissani, koska sain seksiä.
Nainen asetteli kättäni kurkulleen.
En tajunnut sitä.
Luulin, että hän testasi vatsalihaksiani.
Lopulta kysyin syytä.
Nainen sanoi: "Voisit tehdä jotenkin näin.
Voisit puristaa tästä.
Mikset halua tehdä sitä? Se olisi kivaa."
Miksikö en halua?
En tahdo sänkyyni tajutonta naista sormenjälkeni kaulassaan.
Poliisit tulisivat. "Hän on täällä.
Omituista kyllä hän ehdotti sitä itse. Ihan totta!"
Niissä leffoissa seksi on söpöä.
Hurjin mahdollinen juttu
on suudella seinää vasten.
En tiennyt, että naiset tykkäävät seinistä.
Sitä tapahtuu paljon.
"Voi Luoja, se on seinä.
Seinä tukee minua, ehkä mieskin tukee minua,
tämä on ihana metafora."
Eikö vain?
Äskettäin hahmot tekivät juuri niin.
Yllättäen he alkoivat panna seinää vasten.
Se oli minusta kiinnostavaa,
mutta hahmot panivat seisaaltaan lähetyssaarnaajassa.
Se on älyttömän vaikea asento,
mutta heiltä se onnistui helposti.
Nainen nosti jalkaansa näin, ja siinä se.
Mies oli vauhdissa.
Pilasin vaimoni leffaillan.
"Tuo on täyttä roskaa!
Roskaa!
Onko miehen kalu U:n muotoinen?
Miten tuo onnistuu?
Onko kalu naisen navassa?
Onko reidellä liukkaria, naisen tarpeista viis?"
Jos nainen aikoo vain nostaa jalkaansa,
se pitäisi vähintään nostaa korviin asti.
Muussa tapauksessa asentoa pitää säätää.
Naista pitää tarttua toisesta jalasta ja nostaa.
Pitää käyttää näitä lihaksia.
Voisi tukeutua ovenkarmiin
ja laskeutua matalammalle.
Vain pornotähti jaksaa tuollaista
yli 18 sekuntia, ennen kuin sanoo:
"Tämä on naurettavaa.
Pohkeeni ovat tulessa.
En saa tarpeeksi vauhtia tehdäkseni minkäänlaista vahinkoa.
Tunnen, että ajattelet muita asioita,
kun yritän säälittävästi tehdä tästä ikimuistoista."
Leffoissa miehet paukuttavat menemään
ja kantavat naisia helpon näköisesti.
He kävelevät, näkevät sängyn, laskevat naisen sängylle.
En halua olla ilkeä, mutta naiset ovat painavia.
Jokainen aikuinen nainen on painava.
Milloin lakkasitte kantamasta lapsianne? 5- tai 6-vuotiaina.
"Pois päältäni! Jessus.
Minulta menee selkä. Hyppää veljesi päälle."
Aikuinen nainen painaa aivan vähintään 50 kiloa.
Paino ei jakaudu tasaisesti.
Suurin osa on reisissä ja perseessä.
Pää roikkuu vastapainona.
Kun käymme salilla,
emme nosta 15 kiloa yhdellä kädellä ja 35 kiloa toisella.
"Jeah!"
Se on naurettavaa.
Alastoman naisen kantaminen
on kuin kantaisi puolityhjää vesisängyn patjaa.
Siinä törmäilee esineisiin.
Kun näkee sängyn, ei kävele sen luo
vaan kerää vauhtia.
Nainen kimpoaa patjasta ja osuu seinään.
Tunnelma latistuu.
Taas syödään voileipää taskusta.
Aikani on lopussa. Olitte mahtavia.
Kiitos paljon.
Kiitos.
Minulla oli hauskaa.
Nähdään ensi kerralla. Kiitos.